„Egymás terhét hordozzátok, és úgy töltsétek be a Krisztus törvényét.” Galata 6,2

Martin Luther King 1967-ben, a New Roverside Churchben tartott igehirdetésében hangsúlyozta, amit most én is nagyon szeretnék kihangsúlyozni: hogy számára a vietnámi háború elsősorban erkölcsi probléma! És ha erkölcsi probléma, akkor mindenféle politikumtól függetlenül, mindenekelőtt keresztyén probléma is! Tehát mindnyájunk problémája. Ezt szem előtt tartva, így most egészen konkrét gyakorlati jelentőséget nyer az, az Ige, amit felolvastam: „Egymás terhét hordozzátok, és úgy töltsétek be a Krisztus törvényét!” Úgy mondja ezt Pál apostol, mint egy nagy felszólítást minden Jézusban hívő ember felé. De próbáljuk meg úgy hallani, mintha nem felszólítás lenne, hanem csak egyszerűen ténymegállapítás, kijelentés volna: „Egymás terhét hordozzátok” - akkor így is megállná a helyét. Így is igaz lenne, mert ma valóban az a helyzet, hogy akarva-akaratlanul is hordozzuk egymás terheit! Ma már a hírközlés, meg a közlekedés hihetetlen arányú fölgyorsulásával annyira közel kerültek egymáshoz a legtávolabbi földrészeken élő emberek, népek, hogy szinte kényszerű élettörvénnyé lett az egymás terheiben való részesülés. Egyre jobban érezzük, hogy népek, országok nem élhetnek úgy ezen a földön, mintha külön bolygón, a világűr különböző pontjain, egymástól függetlenül élnék a maguk életét. Ha sok-sok ezer kilométerre innen pár száz ember egy bombatámadás miatt kidől a nagy ember-rengetegből: zuhanásába beleremeg az egész erdő! Egyre jobban megtanuljuk, hogy az egész emberiség egyetlen összetartozó egészet alkot. Amit Pál apostol egy keresztyén gyülekezetre nézve mondott a test tagjainak az összetartozásáról, az ma világméretű távlatban is érvényes és igaz. Pál hasonlata szerint egy emberi testben különböző tagjaink, testrészeink vannak, mégis a sok különböző tag annyira egy testet alkot, hogy ha egy tag szenved, például fáj egy fog, vele együtt szenvednek a tagok mind. (1Kor 12,26) Ilyen test például a család. Minden szülő tudja, hogy nem az a legnagyobb szenvedés, ha neki magának fáj valami, hanem ha a gyermekét látja szenvedni. Nem örülhet az egyik, ha szenved a másik, nem élvezheti az élet gazdagságát az egyik, mialatt a másik nyomorog. Vagy ha mégis: akkor ez már súlyos erkölcsi defektus! Egy családban minden öröm és minden bánat csak közös lehet, akár az egyikben, akár a másikban, kölcsönösen részesülnek a tagok mind. Ez az élet törvénye. És ma már szinte egyetlen nagy családi közösséget alkot nemcsak egy nemzet, vagy világrész, hanem az egész emberiség. Olyan sorsközösségben élünk mi, mindenféle emberek ezen a planétán, ezen a Földön, mint a nagy óceánon egy hajóban utazók sokasága. És azt mondtam egyszer, hogy ha valahol alul léket kap a hajó, az a fedélzeten utazók számára is az életveszedelmet jelenti! A hajó utasainak egy a sorsa, akár akarják, akár nem! Tehát hordozzuk egymás terheit. Távoli, idegen népek terhének a súlya akarva, nem akarva ránk is nehezedik, mert Isten ezt az emberiséget úgy teremtette, hogy egyik ember élete láthatatlan szálakkal össze van kötve a másikéval, egyik ember sorsa függ a másikétól is! Emberi sorsközösségünkből következik, hogy ha egy tag, egy emberréteg, egy nép szenved, vele együtt szükségszerűen szenvednie kell a többinek is! De a mások terheinek ez a kényszerű, szükségszerű hordozása még nem jelenti a Krisztus törvényének a betöltését, a szeretetet! Csak az, ha ez a kényszerűség önkéntessé válik az életünkben! Tehát ne azért hordozzam a mások terhét, mert úgyis rám nehezedik, mert nem tudom kivonni magam alóla, hanem azért, hogy segítségére lehessek annak a másiknak, hogy megkönnyítsem az ő terhét. Pál apostol is így értette, amikor fölszólító módban adta ki szinte a parancsot: „Egymás terhét hordozzátok és így töltsétek be a Krisztus törvényét!” Röviden és egyszerűen: segítsetek egymáson, emberek! Egy embernek a legnagyobb kiváltsága és méltósága, ha másokon segíthet. Majdnem azt merném mondani, hogy egy ember annyit ér, amennyit másokon segít. És az ilyen másokon való segítésre minden ember képes, még az is, aki mindenestől fogva mások segítségéből él. Meglátogattam egyszer olyan valakit, aki négy évtizede feküdt mozdulatlanul egy helyben, az ágyban, a legelemibb életszükségleteit csak mások segítségével tudta elvégezni, és mégsem volt haszon nélkül az élete, rengeteg emberen segített: százával keresték föl ezt a beteget komoly, bizalmas lelki beszélgetésre. Sokan kaptak tőle biztatást, vigasztalást, tanácsot; én is. Persze, sajnos ennek a fordítottja is van: minden lehetősége megvolna valakinek arra, hogy hasznosítsa magát mások javára, és mégsem veszi senki sem hasznát annak, hogy él egyáltalán. Ez a legszörnyűbb ebben a társadalomban: az önmagának való élet. Az, amikor nem akar tudni valaki a másik emberről, nem tud együtt örülni az örülővel, együtt sírni a síróval. Körülfalazza magát, befelé való életet él, nem törődik másokkal, és azt sem engedi, hogy a másik ember beleláthasson az ő szívébe. Nem szívesen avatkozik bele más ügyeibe, vagy pedig ha beleavatkozik, nincs benne köszönet, mert ez a beleavatkozás rendszerint nem a másik terheinek a könnyítése érdekében történik, hanem a hibáiban való turkálásra, szégyenének a kipellengérezésére, gyarlóságainak a fölnagyítására! - Pedig nincs semmi a világon, ami annyira meggazdagítaná lelkileg az ember életét, mint éppen a másik emberért való felelősségnek szeretettel való vállalása. Csodálatos módon a hívő ember akkor nyer legtöbbet, amikor ad. Ad az idejéből, pénzéből, ad egy kis figyelmességet, jóságot, megértést, szeretetet - valaki másnak! Talán azért is vagyunk lelkileg sokszor olyan szegények, mert olyan kevéssé ismerjük a lelki meggazdagodásnak azt a módját, amelyiknek az a jelszava, hogy: adok! Ismertem egy idősebb, magányos asszonyt, aki a szó szoros értelmében azért élt, hogy másokon segítsen! Valami különös módon majdnem mindig hálátlanok voltak iránta azok, akiken segített. Egyszer megkérdeztem tőle, miért áldozza föl szinte magát másokért? Feleletül egy kis gyűrött papírt vett elő az íróasztala fiókjából és felém nyújtotta. A régi, sárgult levélkén az a mondás volt nyomtatásban: „Csak egyszer megyek végig ezen az életen. Ha tehát találkozom valakivel, akivel valami szívességet, vagy bármi jót tehetek, nem halogatom, rögtön megteszem, mert talán sohasem jövök többé ezen az úton és talán sohasem találkozom vele többé!” Ennek az asszonynak az életében szinte megtestesülve láttam ezt az Igét: „Egymás terhét hordozzátok, és így töltsétek be a Krisztus törvényét!” Jól tudom, hogy Pálnak a felszólítása ellen sokan azzal védekeznének: hogyan hordozzam én a mások terhét, amikor nekem magamnak is épp elég van belőle, a magamét is alig bírom?! Hordozzák azok, akiknek a vállán még van hely, az enyémen már nincs, a magamé is több a kelleténél! - Igen, lehet, hogy valóban így van. De! Valami érthetetlen módon mégis úgy van az, hogy saját életünk terhei csak addig olyan súlyosak és elviselhetetlenek, amíg csak azt, tehát csak a sajátunkat hordozzuk. Egyszerre könnyebbé válnak terheink, ha valaki másét is hozzávesszük! És annak a másiknak a terhe szinte kedvessé válik a számunkra, amint magunkra vesszük. Csak egy kis példával hadd illusztráljam ezt. Valaki egyszer meglátott egy kislányt, aki a még kisebb testvérkéjét vitte a hátán. Megszólította: „Nem túl nehéz terhet cipelsz te, kislányom?” A lányka így felelt: „Ez nem teher, ez a testvérem!” Valahogy így vagyunk a mások terheivel, amint magunkra vesszük: nem teher az, hanem sokkal inkább áldás, ahogy az elébb mondtam: meggazdagodás! Vagy egy másik, nagyon közismert, de nagyon szemléltető hasonlatot hadd mondjak: Nagyon hideg télen egy vándor fáradtan, kimerülve, dideregve leült az út szélére, már elzsibbadtak a tagjai, szemét az álom kerülgette, ha elalszik, menthetetlenül megfagy... Egyszerre nem messze önmagától meglátott valakit, egy még fáradtabb vándort, a hó már félig betemette. Erre utolsó maradék erejével odavonszolta magát hozzá, elkezdte dörzsölni, megmenteni azt a másikat a biztos fagyhaláltól. És addig dörzsölte, melengette, míg maga is kimelegedett bele, újra életre kelt és most már ketten folytatták tovább az utat vígan. Valahogy így van az is mindig, amikor valaki kész segíteni egy másik valakin. Mások terhének a magunkra vállalása csodálatos módon nem hogy szaporítaná, súlyosbítaná a terheket a saját vállunkon, hanem inkább a sajátunkat is könnyíti. Ha valaki nem akar összerogyni a terhek alatt, amiket rárakott az élet, vegye magára másokét, segítsen hordozni mások terhét: majd meglátja, hogy milyen új erőre kap maga is, és hogy fölfrissül benne az elbágyadt lélek! Ez a parancs, hogy egymás terhét hordozzátok: kiderül, hogy nem is parancs, hanem áldás, ajándék, kiváltság. Persze hogy az, hiszen éppen ezért nevezi ezt Pál apostol a Krisztus törvényének! Ez a szó: hordozni - gyakorító ige, folyamatos cselekvést jelent, nemcsak pillanatnyi aktust. Benne van a huzamos, a kitartó, a meg-megújuló cselekvés. Ez a hordozás sokféle formában történhetik: mások terhének a hordozása minden olyan cselekedetünk, amelyből a másik megérzi, hogy nem közömbös számunkra a baja, a szenvedése, hanem foglalkoztat bennünket, segíteni akarunk rajta. Lehet az egy komoly beszélgetés vagy vigasztalás, egy részvétteljes, meleg tekintet vagy kézszorítás, talán egy kis karácsonyi csomag a betegágyon, vagy mint ma: anyagi áldozással való hozzájárulás ahhoz, hogy komoly segítséget kapjanak ismeretlen, távoli embertestvéreink rengeteg mindenféle szenvedéseik enyhítésére, testi és lelki sebeik gyógyítgatására! És mindezeken felül az imádság. Naponkénti imádságainkban a legtávolabb élő emberek terheit is eredményesen hordozhatjuk. „Egymás terhét hordozzátok!” - egyetlen Valaki töltötte be ezt a törvényt maradék nélkül ezen a földön, az, Aki adta: Jézus! Ő volt az, Aki mindnyájunk legnagyobb terhét, bűneink súlyát Magára vette és a végsőkig, egészen a keresztfa haláláig elhordozta. Ezt a terhet már sem nekünk, sem másnak nem kell többé hordoznunk, és ehhez a teherhez képest minden más terhe az életnek már csak elenyésző csekélység. Ez az Ő teherhordozása nemcsak példa a számunkra, hanem erőforrás, ebből merítve lehet nekünk is betöltenünk eredményesen, áldást jelentő módon a Krisztus törvényét! Őfelé, a nagy Teherhordozó felé fordulva kérjük hát most Tőle magától: „Nevelj minket egyességre, Mint Atyáddal egy te vagy, Míg eggyé lesz benned végre Minden szív az ég alatt; Míg Szentlelked tiszta fénye Lesz csak fényünk és napunk, S a világ meglátja végre, Hogy tanítványid vagyunk!” Ámen 

1969. december 14. Dr. Joó Sándor